„Az utca juttatott börtönbe, de az utca nem szeret. A kislányom viszont igen”
A Tánc a rács mögött című dokumentumfilmet ajánljuk
2024. augusztus 21.
|
TD
| Olvasási idő kb. 7 perc
Angela Patton aktivista 12 évvel ezelőtt úgy döntött: felkarol fekete kislányokat, megtanítja őket az önszeretet fontosságára, és segít nekik közelebb kerülni a családjukhoz. Az apasebek begyógyításához azonban nem elég átmenni a szomszédos szobába – sok gyerek apja börtönben van, ahol ráadásul a látogatás sem engedélyezett. Patton és rendezőtársa, Natalie Rae Tánc a rács mögött című filmjében négy lány és négy apa sorsát követhetjük végig, akik hosszú évek után a börtön tornatermében találkoznak először, egy bálon. A Sundance Fesztivál közönségdíjas filmjét Takács Dalma ajánlja.
–
Gyönyörű, fekete bőrű kislány szalad elénk. Aubrey tincsein színes gyöngyök lógnak, egyszerű kis szobája falát matricák, királylányok, oklevelek díszítik. Büszke rá, hogy neki vannak a legjobb jegyei az osztályban, épp a szorzótáblát gyakorolja. Aubrey az anyukájával él, aki mindent megtesz érte, de az apuka hiányát nem pótolhatja. Keith ugyanis a „legerősebb ember a világon”, és „nagyon menőn rappel”, csak épp rácsok választják el családjától – évek óta nem látták egymást a kicsivel. Keith 8 év múlva szabadul – jó magaviselet esetén 7 –, addig azonban csak telefonon beszélhetnek.
Aubrey-ék esete nem egyedi. Szépen lassan a többi szereplőt is megismerjük – egészen pici, szinte totyogós babák, dacos, saját útjukat járó kamasz lányok sorsa bontakozik ki a kamerák előtt. Mind-mind mások: van, aki álmodozik és mindennap várja apját, van, aki már túl sokat tud az időről ahhoz, hogy értse az évek súlyát, van, aki szülei helyébe lépve gondozza kistesóit. Lányok hátrányos és teljesen átlagos családi helyzetből, anyák, akik mindent megtesznek, még ha végesek is erőforrásaik.
És apák, akik csak pixeles képernyőn, tíz-tíz percekre részei a család életének: amióta 2014-ben több száz amerikai börtönben megszüntették a látogatás lehetőségét, már csak így láthatják szeretteiket.
Ezen szeretne változtatni Angela Patton aktivista, aki szívén viseli a fekete lányok boldogulását, 12 évvel ezelőtt pedig eldöntötte: minden tőle telhetőt megtesz, hogy begyógyítsa az apasebeket. De azt talán akkor még nem gondolta, hogy ehhez először az apák szülősebeit kell ápolni.
Angela Patton programja a Randi apával
A Girls for a Change és a Camp Diva program megálmodója mindig is sok energiát fektetett a fiatal lányok felkarolásába, önszeretetük erősítésébe, így realizálta azt is, milyen fontos lenne, ha ezek a gyerekek jobban megismerhetnék édesapjukat. 12 évvel ezelőtt szervezték meg az első apa-lánya randit, ami, noha remekül sikerült, egy nagy hiányra is rámutatott: azok a gyerekek, akiknek az apjuk börtönben van, sajnos kimaradtak a lehetőségből.
A lányok ekkor újabb ötletet eszeltek ki. Patton támogatásával levelet írtak a richmondi seriffnek, amiben kérvényezték, hadd szervezzenek egy bált a börtön falai közé, ahol végre, sok-sok év után mind találkozhatnak az édesapjukkal. Az ötlet nem várt sikert aratott: a seriff támogatta a tervet, a programból pedig hagyomány lett. Úgy tűnik, ez mindegyik félnek jókora változást hozott az életébe: a bálon részt vevő férfiak 95 százaléka ugyanis nem került többé börtönbe a szabadulása után.
Újratanulni beszélni, ölelni, szeretni
A terv tehát a következő: a lányok sok-sok év várakozás után végre találkozhatnak az apjukkal, és egy teljes délutánt velük tölthetnek a börtön tornacsarnokában szervezett bálon. És bár ez így elsőre Disney-filmbe illően hangzik, ha a valóság talaján maradunk, bizony sok kérdés felvetődik.
Jelenet a Tánc a rács mögött című filmből – Forrás: Netflix
A szóban forgó apák és lányaik ugyanis hosszú évek óta nem látták egymást, van, akinek a letartóztatásakor annyira pici volt a gyereke, hogy talán meg sem fogja ismerni. A raboknak hónapok, sőt van, akinek évek óta a rabtársak jelentik csupán a társaságot, az érintés és a mély beszélgetés távoli, homályos emlék számukra.
Aztán ott vannak az anyák. Az anyák, akiket hátrahagytak, akik magukra maradtak a gyerekekkel, akik csalódtak, és – nem kis százalékban – dühösek és szkeptikusak, védenék a gyerekeiket. Aggodalmuk pedig nem alaptalan: jól tudják, benne van a pakliban a kiábrándulás lehetősége, nehezen hisznek az egykori bűnelkövetők megváltozásában, és nem szeretnék a gyerekeiket hitegetésnek, csalódásnak kitenni. Ezt persze előttük sem rejtik véka alá. Míg Aubrey rajong Keithért, a 10 éves Santana teli van haraggal Mark iránt. A 15 éves Raziah mély depresszióval küzd, Ja’Ana pedig még soha nem találkozott a férfival, akitől származik.
Mi van, ha meg sem ismeri majd? Mi van, ha félni fog tőle? Mi van, ha el sem jut a bálig, mert az édesanya meggondolja magát? Na innen szép nyerni.
Ám a felmerülő nehézségekkel Angela és instruktortársa, Chad is tisztában van – a programon való részvételt feltételhez kötik: csak az az apuka találkozhat a lányával, aki vállalja, hogy előtte végigcsinál egy tízhetes kurzust. És noha a bál pillanatai jelentik a film katarzisát, számomra talán mégis az ülésekről készült snittek a legmaradandóbbak. Ezek a férfiak ugyanis – a maguk sokszor introvertált, szorongó, vagy épp magabiztosnak álcázott módján – hétről hétre nyílnak meg, értenek meg olyan dolgokat, amik nemcsak a lányukkal való kapcsolatukat, de saját életüket is nagyban átformálják. Itt válaszolnak talán először őszintén a hogy vagy kérdésre, itt gondolnak talán először bele abba, mit is jelent a család szó, itt veszik végig, mit hoztak otthonról, és mit akarnak vagy tudnak abból továbbadni. A kurzusból észrevétlenül terápiás csoport lesz: egy megtartó, bizalmi közeg, amiben a férfiak szembenézhetnek saját anya- és apasebükkel, amiben végre megengedhetik az első könnyeket, amiben megérthetik: tetteiknek, ígéreteiknek, jelenlétüknek súlya van, és ezek hatással lesznek a gyerekeik életére is. Csakúgy, ahogy az övéket is meghatározta saját felmenőik sokszor diszfunkcionális működése.
Édesapa születik
Hogy vajon részt vettek-e volna egy ilyen kurzuson, ha nem a lányukkal való találkozás a tét? Hogy vajon tartották volna-e magukat következetesen az időpontokhoz, a szabályokhoz, ha nem lebeg előttük cél? Nos, ezt mindenki döntse el maga, de csoportok vezetőjeként én is jól tudom, hogy még a legegyszerűbb, kizárólag önismereti célból meghirdetett foglalkozásokon is ritka a férfi résztvevő, mint a fehér holló. Bár szerencsére javuló tendenciát mutat a mentális egészségi és a kapcsolati tudatosság, ne felejtsük el, hogy ezek a férfiak brutális hátránnyal indulnak: míg az átlagos budapesti, felvilágosult srácot is lasszóval húzzuk be egy ilyen programra, ők amellett, hogy izolálódtak egy toxikus maszkulin közegben, jószerivel érzelmi megnyilvánulásra sem sok példát láttak felmenőiktől.
Jelenet a Tánc a rács mögött című filmből – Forrás: Netflix
És ez benne talán a legszebb: kívülállóként végignézni, ahogy ezek a marcona, cseppet sem kezesbárány férfiak levetik a sebezhetetlenség álcáját, bűnözőkből, gyilkosokból, rablókból emberekké, apákká válnak, és ezt, a már megpuhított énjüket viszik aztán be a bálterembe.
Az alkalomra elegáns öltönyt, szép nyakkendőt kapnak, ezzel is utalva rá, itt nem rabok lesznek, hanem emberek, akiknek egyetlen feladatuk az őszinte, mély kapcsolódás, a szeretet megélése. (Egyébként különösen tetszett a filmben, hogy nem derült ki, ki miért ül, ki mit követett el – itt tényleg kizárólag a férfiak ember voltán volt a fókusz.) A szervezők ugyanakkor arra is felkészítik őket: a találkozó egy érzelmi hullámvasút lesz, a róla való leszállás pedig fájdalmasabb, mint bármely utcai balhéban kapott pofon. Patton elmondja:
sok apa és lánya még órákon át nem veszi le ilyenkor ruháját, mert az az egyetlen bizonyíték rá, hogy a szerette végre hozzáért.
Jelenet a Tánc a rács mögött című filmből – Forrás: Netflix
Ha szavak nincsenek, majd vezetnek a mozdulatok
A felkészülés időszaka és a nagy nap is azzal a bizonyos jófajta gyomorgörccsel telik. Az apák szelídülnek, az anyák puhulnak, a lányok egyre izgatottabbak. A résztvevők (itt az anyák jellemfejlődését is végigkövetjük) megértik az önreflexió, a megbocsátás, a felelősségvállalás, a szeretet fontosságát, miközben közösségre is találnak, ahol sorstársaikkal együtt élhetik meg a bonyolult családi helyzet dilemmáit.
Apák és lányok közös nyelve a tánc lesz – ez adja magát, hiszen kultúrájuknak is szerves része, a családok és a baráti társaságok az utcán, magnóval a hónuk alatt jammelnek. Nem véletlen a döntés: Chad és Patton tisztában van a mozgás energizáló, stresszoldó jellegével, ahogy azzal is, hogy a nap problémamentes lebonyolításához struktúra és előkészület szükséges. Apró rituálékat csempésznek a programba – a legszebb mindenképpen az, amikor az édesapák átadják a mellükre tűzött virágot gyerekeiknek, és fogadalmat tesznek nekik a jövőre vonatkozóan.
A Tánc a rács mögött pedig eközben sem veszti el dokumentumfilmes jellegét, nem lesz belőle utópisztikus giccsparádé. A szívszaggató összeborulások mellett látjuk azokat az apa-lánya párosokat is, amelyeket zavarba hoz a helyzet, amelyeknél a dühé és a zavarodottságé a főszerep, akik még nem tudják, hogyan közeledjenek egymáshoz. És van olyan apa is, aki hiába várja gyerekét – érdekes módon utólag épp ő adja a legtöbb biztatást rabtársainak.
A búcsú fájdalma feldolgozhatatlan.
Itt csapja meg a férfiakat az „ilyen is lehetne” szele, amitől többen gyökeresen megváltoznak majd. Ha a társadalom elismert tagjává nem válnak is, apává biztosan. Tökéletlen, ámde tenni akaró, motivált apává, akik tudják: „Az utca juttatta őket be, de az utca nem szereti őket. A kislányuk viszont igen.”
Útravaló
Jó lenne azt írni, hogy innentől minden hepiend, hogy a férfiak pár éven belül visszakerülnek lányaik mellé, ám itt nem egy lányregény szerzője, hanem az amerikai – a feketék szempontjából amúgy sem megkérdőjelezhetetlen – törvénykezés, az élet, a mindennapok hozzák a szabályokat. Nem tudom, hogy hány embernek sikerül majd közülük reintegrálódnia a társadalomba a rabság után, hogy milyen esélyeik lesznek egy jobb életre, hogy mennyiben tudnak helytállni majd apaként. És nem tudom azt sem, hogy a bebörtönzött szülő hiányában felnövő gyerekek közül hányan kallódnak majd el, hányan válnak bizalmatlanná egy életre a későbbiekben. De Patton és Rae filmje nem globális megoldási javaslatot kínál, egyszerűen csak egy alternatívát mutat. Betekintést egy élethelyzetbe, ami ideális esetben sokunk számunkra valószínűtlen, ám mégis felhívja a figyelmünket az újrakezdés, a megbocsátás, a párbeszéd fontosságára. Függetlenül attól, hogy az apukánk rabruhát visel-e, vagy sem.
Takács Dalma azt mondja, neki az édesapja a legjobb barátja. A közelgő apák napja apropóján beszélgetett vele apaságról, apa-lánya kapcsolatról, gyereknevelésről.
A látogatási tilalmat akkor sem oldották fel, amikor más intézményekbe már be lehetett menni. Ez pedig sem az elítélteknek, sem a családtagoknak, sem a közösségnek nem tett jót. A Fogvatartottakat és Családjukat Képviselő Csoport vendégposztja.
Hosszú látogatási tilalom után egy család most ment először beszélőre. Milanovich Domi elkísérte őket az úton, hogy jobban megismerhesse a történetüket. Ebből született ez a riport, ami sokat elárul a rendszer működéséről. Ne egy amerikai börtönt képzelj el.
A gyerek maga nem születik soha rossznak. Mégis előfordul, hogy a neveltetésének körülményei predesztinálják egy bizonyos sorsra, amiből kitörni emberfeletti küzdelem.
Azt mostanra már mindenki tudja, hogy a krumpli – amit ezentúl következetesen pityókaként emlegetek – Székelyföld egyik legjellegzetesebb mezőgazdasági terméke, és mint ilyen, felér az arannyal. A vele és érte végzett munka legalábbis, illetve az árazása, ha csak azt vesszük alapul, hogy nagyvállalkozók gazdagodnak meg a kisebb székely családi gazdaságok kárára.
A Z generáció már sokkal tudatosabban tekint mentális és fizikai egészségének megőrzésére, valamint digitális bennszülöttként jobban tisztában van az azokat fenyegető veszélyekkel is – köztük a túlzott alkoholfogyasztás káros egyéni és társadalmi-gazdasági hatásaival.
Mivel a beavatkozás iránti igény várhatóan tovább növekszik majd, egy hazai kutatás szerzői szerint kiemelten fontos lenne pszichológus bevonása a döntési folyamatba, hogy ne kerüljön sor indokolatlan műtétekre.