„Majdcsak lesz valahogy: ezzel a mondattal élünk már úgyis pár éve”
![](/picture/61103/normal/92/00092999.jpeg)
Vendégszerzőnk ápolónő, négy gyermeke van, négy évvel ezelőtt, 47 évesen költözött Angliába, 27 évig dolgozott a magyar egészségügyben. Másfél évbe telt, míg elfogadták az itthoni végzettségét, addig segédápolóként dolgozott egy idősek otthonában. Azt mondja, ha változnak a dolgok, hazajön majd, mert a magyar egészségügy felemelkedését tiszta szívből reméli és hiszi. Addig is dolgozik, és szabadidejében ír. Elmeséli, milyen kint az élet, milyen az újrakezdés már nem fiatalon. Milyen egy kivándorló sorsa? Molnár Lamos Krisztina írása.
–
Kifut a mókus az ág legszélére, oda, ahol már csak a vékony gallyak hajlanak jobbra-balra. Óvatosan egyensúlyoz, a mancsával próbálgatja a gallyakat, vajon elbírják-e? A levelek közt csonthéjasok, mogyoró, makk lapul, élelem aznapra, begyűjteni való az éléstárba a hosszú és hideg hónapokra.
A völgybe beköltözött az ősz.
Roskadásig teltek a bokrok a későn érő szederrel, áfonyával, a fákon is bogyók mindenütt, tűzpirosak, kékek és halványlilák. A vadalma és az apró szilva a földre potyog. Nyulak motoznak a bozót alján, rókák korzóznak alkonyat után. Színes az ősz, akár a többi évszak, de csendesebb. Készülődés van benne és szorgos munka, egy utolsó szerelem lehetősége a lombok között. A mókusoknak cserregő hangja van, mintha egyszerre volnának madarak is, vidám játékuk, udvarlásuk a szarkák hangjára is emlékeztet.
Lakást bérelni másfél év után sikerült.
Addig maradt a „house-share”, idegenekkel, akik közül később sokan barátokká váltak. Portugálok, románok, egy lengyel műtősnő, egy spanyol és egy olasz fiatal lány, ők legalább nővérek. Suttogva és lábujjhegyen járkálnak, ha tudják, hogy a „house-mate” éjszakás volt.
Tapintat, alkalmazkodás, elfogadás. Tanuljuk. Arcok, akiket nem felejt el majd az ember. Szagok, amik megmaradnak. A sütőből áradó illat, a pasta al forno és egy üveg vörösbor, amikor végre megkapja az ember a működési engedélyét, kicsi, de közös ünnepek.
Fürdőkádban hagyott szőrszálak.
Mégis jó, amikor külön bérleménybe lehet költözni, majdnem olyan, mintha saját otthon lenne. Végre. Az ingatlanközvetítő irodában a fiatal nő lelkes. Másnapra három címet is mond, majd együtt fogjuk azokat megtekinteni, és mindhárom lakás azonnal költözhető.
A „landlord”, vagyis a háziúr, akit személyesen nem biztos, hogy valaha is meg fogunk ismerni, „decent people”-t szeretne bérlőnek, pont olyanokat, mint mi vagyunk, minden rendben lesz.
Az ingatlanos hölgy mosolyog. Ízlelgetem a mondatot napokig, és még hetek múlva is eszembe jut: „decent people”. Sosem neveztek még decensnek, mióta élek.
Megnézzük mindhárom ingatlant, mindegyik frissen festett, felújított, de bútorozatlan. Kettő a város peremén van, egy pedig a külvárosban, ahhoz egy kis kert is tartozik, így azt választjuk. Átjutunk a „credit checken”, egy hétbe telik, addig nem alszom. Ha nem sikerül a független hitelbíráló irodának megfelelnünk, akkor egyelőre nem bérelhetünk lakást ebben az országban. Akkor marad a szobabérlet, a várakozás a mosdóra, fürdőszobára, a megfelelő lábasokra, és a családegyesítés is elmarad. De megbízhatónak minősülünk, én és a fiam, a másfél éves folyamatos munkaviszonyunkkal és a minimálbért alig meghaladó jövedelmünkkel. Hál' istennek. Nem marad más hátra, mint kifizetni a bérleti díjat, meg a másfél havi depozitot és az irodának járó három százalék jutalékot. Lenullázzuk magunkat, a frissen szerzett hitelkártyáról is lekerül az összes pénz.
„Majdcsak lesz valahogy.” Ezzel a mondattal élünk már úgyis pár éve.
A következő héten költözünk. Átvesszük a kulcsokat, mögöttünk becsukódik az ajtó.
Az üres lakásban csak mi vagyunk és a három bőrönd. Még akkor sem hiszem el, hogy sikerült. És olyan fáradt vagyok, hogy sírni sem tudok. Csak mosolygok a fiamra tétován, kimegyek a kopár, virágok nélküli, ledeszkázott kertbe. Lehet, hogy boldogok leszünk itt? Talán.
Később, még aznap délután elmegyünk a Tescóba, veszünk paplant és párnát, két pokrócot, két tányért, poharat. A kétrét hajtott paplanon alszunk, a pokróc még elég, hiszen csak október van. Így élünk a következő fizetésig, amikor majd végigjárjuk a British Heart Foundation használt bútorboltjait, és veszünk magunknak ágyat is. Meg néhány apróságot, ami az élethez szükséges. Karácsonyig berendezkedünk, addigra már mindenünk megvan. Kávéfőző, könyvek, palacsintasütő.
A Tescóba járunk, az itt őshonos. Van belőle kisebb és nagyobb, a hozzánk legközelebb eső hamar a sarki fűszeres státuszába kerül, mindennapi bevásárlások és találkozások helyszíne. Az eladók mosolyognak, előre köszönnek, és már a második hét után maguktól nyúlnak a polchoz, veszik le onnan, amit kérni szoktunk. Halloweenkor vámpírnak, karácsonykor Elfnek, húsvétkor pedig nyuszinak öltöznek, és úgy ülnek a kasszában nagy fülekkel, mókás fejfedőkkel, az alkalomhoz illően kifestve. Csak így, jelmezben töltik fel a pultokat is. A jókedv általános. Színlelt? Nem hiszem. De ha az is volna, ki kérdezi? És sok a virág. Vágott, cserepes, kertbe kiültethető konténeres. A férfiak hétvégenként a kosarukban virágot is hordanak.
Az üzlet este hat óra körül és szombaton délelőtt a legzsúfoltabb. Az arcokat pár hónap után már jól ismerem, és egyik nap egy új családdal is találkozom.
Nagy, erős férfi ballag a sorok között, mellette egy sápadt, törékeny nő, talán a felesége, így jönnek velem szembe. Mellettük egy korosabb hölgy a babakocsiban egy körülbelül hathetes, apró kisbabát tologat.
– Sajt? – kérdezi a férfi. – Igen, az is kéne – feleli a fiatalasszony, ahogy megállnak a tejes pultnál. A magyar szó váratlanul ér, mint mindig. Olyan, mintha ütne, felkapom a fejem, könnybe lábad a szemem, és jólesik.
Hosszan nézek utánuk. Egy pillanatra eltűnődöm, hogy – mint régen tettem állandóan –, most is utánuk menjek-e, megszólítsam-e őket nagy örömmel: – Sziasztok! Magyarok vagytok? Ti is errefelé laktok? De most nem teszem. Valamiért most nem. Csak hosszan nézem, azután egy kis ideig követem őket, megyek mögöttük, és csendben figyelem, ahogy haladnak a sorok között, leemelnek ezt-azt a polcokról. A fiatal anya fénytelen tekintetét elkapom egyszer, az arca sápadt, fáradt, megviselt. Rámosolygok, de ő nem mosolyog vissza, talán nem tudja viszonozni, vagy csak nem érti, de lehet, hogy csak nem figyel. A baba szép, gömbölyded, nyugodtan alszik a kocsiban, apró pofiján nyoma sincs semmiféle érzelemnek, félelemnek. Ennek az anyának most kellene a legboldogabbnak lennie – erre gondolok, miközben igyekszem feltűnés nélkül maradni a közelükben, és hallani minden szavukat.
– Akkor jó lesz, ha ma rakott krumplit csinálunk vacsorára? – kérdezi a férfi. – Nekem mindegy. Teljesen mindegy… – feleli a nő halkan és mást nem is mond.
Körülvesz bennünket a zsivaj. A brit kisiskolás gyerekek uniformisban, térdharisnyában, kócos hajjal nevetgélve rohangálnak és nyúzzák az anyjukat, apjukat. – „Anya, ezt vegyél, meg még ilyet is! Szörpöt is hozhatok?” De a magyar család körül csak a csend, akárha egy buborékban volnának. Furcsa kontraszt, kiélesedő kép a határok mentén. Megy ez a magyar család előttem és mellettem, ebben a szomorúság festette szürke felhőben és hangulatban, és én tudni vélem, sejtem, hogy mit éreznek. Az asszony szótlan, a férfi próbál beszélgetni, jókedvre hangolni, a nagymama az unokával van elfoglalva.
Talán próbálnak hinni, remélni, de tele vannak félelemmel, kétségekkel. „Rent, council tax, landlord”, és a holnapi megélhetés. Hogyan lehet majd ezt a kisbabát biztonságban, napfényben mégis felnevelni? Itt, messze, a távolban, idegenben?! Azt hiszem, pontosan érzem, hogy milyen gondolatok járnak a fejükben. És akkor már bánom, hogy nem szólítottam őket meg.
De már késő van, és a párbeszéd alatt valószínűleg úgysem tudtam volna elmondani, amit leginkább szeretnék: Hogy ne féljenek! Nem lesz semmi baj! Minden rendbe jön, és csak az első hetek-hónapok ilyen nyomorúságosak, végtelenül nehezek…
Elválnak az útjaink. Ahogy beállok a kasszához, látom, ahogy az idősebb asszony, megigazgatja a takarót a babán. Gyengéden hajol oda a babakocsihoz. A szülők befordulnak a mosószerek felé vezető sorba. Az anya válla hajlott, görnyedt. A férfi később majd átkarolja. Azoknak kellene látniuk ezt a tartást, ezt a fáradtságot, akik azt mondják, hogy az európai munkavállalással a magyar emberek számára csak lehetőség nyílt, és szabad akaratukból döntöttek úgy, hogy külföldön helyezkednek el dolgozni.
Azoknak kéne látni ezt a hátat, a fénytelen tekintetet, és hallani az elharapott tőmondatokat, válaszokat, akik erre a sorsra ítélték őket, ezt a családot is! Nem nekem, hogy egykori önmagamnak tükröt tartsanak. De a férfi erős, magas és egyenesen tartja a gerincét. A tartásában látni a hitet, és ahogy átkarolja a feleségét, felismerni abban a mozdulatban az elszántságot. A hangsúlyában pedig ott a remény, amit majd igenis tovább ad a feleségének. Az ereje már innen, ebből a társadalomból kap majd utánpótlást. Vajon ez az erő hazaviszi majd? Vagy inkább itt tartja?
Hiszen ennek az országnak hálás lehet… Hol lesz számukra a hely, amit úgy neveznek: haza?
Fog-e az a kisbaba ott a kocsiban József Attila Altatójára elaludni? Ezek a gondolatok járnak a fejemben, és nehezen találom meg a bankkártyámat a szatyor aljában. Hosszan kotorászom elő, csak később emelem fel a fejem, hogy köszönjek a kasszás lánynak. Akkor már tiszta a tekintetem. Így sem kerülhetem el, hogy megkérdezze. Are you ok? – Yes, I’ll be allright, thanks! – mosolygok rá, hogy az élet visszatérjen a rendes kerékvágásába, és amíg blokkol, az idei meleg ősz sajátosságairól beszélgethessünk.
Molnár Lamos Krisztina
Kiemelt képünk illusztráció - Forrás: Getty Images/ Juanmonino